LA RĂSCRUCE DE DRUMURI
Ai mai înregistrat vreodată?
Mergi în fața microfonului ăluia și cântă cât poți de bine.
De restul ne ocupăm noi. Avem toată aparatura.
Tu doar pregătește-te să cânți, bine, Robert?
Bun.
Să trecem la treabă.
Robert Johnson, fii pregătit.
Merge.
Tezaurul muzicii jazz ROBERT JOHNSON
Cântăreț de blues împușcat, suspect arestat în Harlem
AZILUL DE DETENȚIE EASTWICK
Ofițerul McGuire este rugat să se prezinte la poarta de est.
În vizită la pacientul Willie Brown...
- Numele, te rog. - Eugene Martone.
Scuze. Cât stau aici, aș vrea să fac o verificare de rutină a pazei.
Orele de fizioterapie vor începe la orele 09:00,
de luni până vineri.
Pacienții cu legitimații albastre sunt rugați să participe.
Ofițerul Larkin e rugat să răspundă la telefonul din infirmerie.
Îmi pare rău, Willie zice că nu știe niciun Martone.
De fapt, nu mă cunoaște, dar dacă i-aș vorbi...
Dl Brown a spus foarte clar că nu vrea să vadă pe nimeni.
Doar un minut, trebuie să-l întreb...
Am zis că dl Brown a spus foarte clar că nu vrea să vadă pe nimeni.
Nu se p...
Fir-ar al dracu’!
Trebuie să semnați aici.
Ofițerul MacFarland este rugat să se prezinte la biroul de pază.
Ofițerul MacFarland...
ANGAJĂM OM DE SERVICIU, CU JUMĂTATE DE NORMĂ
Martone te cheamă, nu?
Când termini holul, ocupă-te de salonul de cafea.
Și pune un sac de gunoi curat în biroul meu. Mulțumesc.
Au zis că eu am făcut-o, dar nu sunt eu de vină.
Cum e cu Hoss?
25 de miligrame... Trebuie să-i dăm acum medicamentele.
Bine.
Gary reușește să i-o ia înainte lui McGee.
Tim McCarver, Steve Zabriskie, Ralph Kiner
și un dandy, aici, pe stadionul Shea...
Indiferent dacă ești fan al echipei Cardinals sau al Mets,
nu are cum să nu-ți placă acest meci de baseball.
O bătaie puternică, în linie dreaptă...
Nu poate prinde mingea.
Trece de el, iar Danny...
Ce vrei, dle Om-de-Serviciu? N-am făcut mizerie.
- Tu ești Willie. - Așa mă cheamă.
Ți-am auzit muzicuța și-am trecut să te salut.
- Ești nou aici, nu? - Sunt în prima zi.
Salut, dle Om-de-Serviciu. Acum lasă-mă în pace.
Voiam să-ți spun
că, dacă pot să-ți aduc ceva, orice-ți trebuie...
Poți să pleci.
Scuze pentru deranj. Mă-ntorc mai încolo, bine?
Domnule Fulton...
Care domn?
Ai fost Fulton Chiorul între 1939 și 1968, nu-i așa?
Ai băut cumva spirt?
Willie Brown e numele de naștere al lui Fulton Chiorul.
L-a folosit până în 1938. Robert Johnson, prietenul lui, a fost ucis
și s-a mutat în Chicago, schimbându-l în Fulton Chiorul.
Am șase veri pe care-i cheamă Willie Brown.
Și pe cel de lucrează la băcănia de-aci tot așa-l cheamă.
De-aș avea un bănuț pentru toți Willie Brown,
n-aș fi acum aici și nu ți-aș asculta tâmpeniile.
Nu ești cel căruia Robert îi cere ajutor
în „Crossroad Blues”?
Pe dracu’! Robert Johnson...
Cânți la muzicuță, care-i instrumentul lui de bază.
N-are nicio noimă.
De unde vin eu, dacă nu știi să sufli-n muzicuță,
n-ai parte de păsărică.
Nu se poate. Tu trebuie să fii. E...
Dră Narciso, vă rog...
A fost foarte bine, Eugene.
Asta până la un punct.
Cei mai mulți cântă Mozart cu respect.
În mod evident, nu ești obișnuit cu această atitudine.
Îmi pare rău, n-am vrut să fiu nerespectuos.
Am vrut doar să fac o glumă.
Care de-aici e o brichetă pentru trabucuri?
Ale naibii chițibușuri inutile!
Nu funcționează niciodată!
Nebunii de-ale lui Gramshell!
O grămadă de tinichele!
Ce talmeș-balmeș!
Magoo! Alo, Magoo!
Magoo, mă auzi?
Ia te uită! Dl Om-de-Serviciu!
De ce un flăcău alb ca tine se-aprinde după un cântăreț la muzicuță?
Caut un cântec pierdut.
Cântec pierdut? Ce piesă cauți?
Robert Johnson trebuia să înregistreze 30 de piese în Texas.
Există numai 29. Pe a treizecea n-a mai înregistrat-o.
- Asta-i tot dintr-o carte? - Da.
Mi-am zis că ești ultimul în viață care știe unde e piesa.
Asta nu scrie în carte.
De ce vrei să știi chestiile astea?
Sunt bluesman.
Bluesman, zici!
Tu? De unde ești?
Din Long Island. De ce?
Long Island! Al dracu’! E tare!
Long Island, vestita pepinieră de bluesmeni...
Mamă, frate!
Willie, trebuie să mergi la doctor, pentru controlul săptămânal.
Dacă ești om de serviciu, fă-ți treaba.
Pune mâna și spală ca lumea podeaua din camera mea.
Hai, Willie, nu mai fi răutăcios.
Bluesman din Long Island...
ȘCOALA JULLIARD
Te-ai înscris la noi ca student de muzică clasică.
Uneori, ai fost numit chiar „copil-minune”.
Te-ai dovedit a fi unul dintre cei mai buni chitariști din școală.
Îți dau un sfat, dle Martone:
nu sluji la doi stăpâni.
Muzica clasică e foarte exigentă.
Dacă vei continua cu cealaltă, îți vei irosi talentul.
Dar dacă cealaltă e talentul meu?
Măiestria în muzica primitivă ține de cultura respectivă.
E ceva înnăscut.
Ți s-a permis să pleci mai devreme de la liceu,
pentru a studia muzica clasică.
Îți sugerez să-ți reconsideri prioritățile.
Ia te uită!
Vestitul bluesman din Long Island a venit iar în vizită!
Cum merge, Willie?
- Ai fost vreodată în Mississippi? - Nu.
- Și mai zici că ești bluesman... - Nu ești Fulton Chiorul, așa-i?
Am aici ceva care te-ar putea interesa.
Vino-ncoa, chiorule!
- Cum îți zice, aragaz cu patru ochi? - Willie Brown, dle.
Ce faci singur la răscrucea asta, Willie Brown?
Robert Johnson a zis că pot să fac un târg.
Un târg? Cu cine?
Cu un om, Legba, a zis Robert. Dv sunteți?
Nu...
Eu sunt asistentul lui.
Ia să vedem... Ce propunere ai, Willie Brown?
Am doi dolari.
Uite care-i treaba:
cu verzișorii tăi nu cumperi nimic de unde vine Legba, flăcău.
Vrei să cânți ca Robert Johnson?
Vrei să cânți ca Peetie Wheatstraw?
Ia-ți adio de la sufletul tău, flăcău.
Hai, chiorule, semnează.
Să vii aici în fiecare sâmbătă seară, înainte de miezul nopții,
și-o să-nveți să cânți blues.
Apropo de ăia doi dolari...
Mi se cam termină benzina.
Ne vedem în iad, chiorule.
Ia te uită!
Așa, puțină muzică soul, din „ghetoul de bogătani”.
Long Island, ia să-l auzim pe ăla despre plantația pe care te-ai născut.
S-auzim cum ai ajuns să trudești pe plantația de mazăre.
N-o să-mi dai pace cu chestia asta cu muzica, nu?
Nu.
Bine.
Fă cunoștință cu Fulton Chiorul,
unicul și inimitabilul Willie Brown.
- Ți-ai găsit omul. - Excelent!
Știam eu! Ai crezut...
- Nu sunt Robert Johnson, dar... - Nu, nu ești.
Nu ești nici măcar un furuncul de pe dosul marelui Robert Johnson.
Oi fi tu fulgeros, dar îți lipsește tot restul.
- Ce anume? - Kilometrajul.
Nu poți să ai așa ceva stând acasă, dădăcit de mămica.
- Nu așa stau. - Dar unde?
Într-un internat școlar.
A, într-un internat școlar...
Ce vremuri grele!
Așteaptă, Willie.
Știi ce cântec n-a înregistrat atunci Robert Johnson?
Normal, eram cu el când l-a compus,
în Memphis, în vara lui 1936.
- Îmi arăți cum e? - Pe dracu’!
- De ce nu? - De ce-aș face-o?
L-aș putea înregistra, cum a făcut Clapton cu „Crossroads”
sau The Rolling Stones cu „Love in Vain”.
Cu el aș putea intra pe scena bluesului. Îl înregistrăm împreună.
Ești un alb ca toți ceilalți, care ne fură muzica.
Nu, Willie, am oferi-o întregii lumi.
Sunt unii care ar da orice pentru asta.
- Noi doi am putea... - Nu meriți. N-ai kilometraj.
Willie, când termin la Julliard, o să-mi fac kilometrajul,
- ...dar în momentul ăsta... - Când termini la Julie și mai cum?
- Julliard, o școală de muzică... - Nu-i decât o școală
și-i taman în deltă. Acolo a-nceput toată treaba.
Willie, uite ceva din deltă. Zi că nu sună ca Son House.
Sună ca un rahat!
Hai, Willie, l-am putea înregistra chiar aici, în spital.
Închipuie-ți numai ce-am putea să facem cu piesa aia!
Eugene, scoate-mă de-aici.
- Poftim? - Du-mă înapoi la Fulton’s Point,
peticul meu de pământ, de lângă Yazoo City.
- Dacă te-ajut să evadezi, ajung... - Scoate-mă de-aici și ai cântecul.
Vorbești serios?
Vorbești serios. Vrei să mă aresteze?
Hai, Willie, gata cu tâmpeniile. Sunt serios cu piesa asta.
Singura tâmpenie de pe-aici ești tu.
Aveam impresia că ești un flăcău fulgeros, dar nu ești decât un laș.
Un laș de tot rahatul...
Poți să mergi?
Și-ncă mai pot să fac și altele.
Cred că-s gata pentru înc-o femeie.
Am fost însurat de patru ori. Le-am sleit pe toate.
Nu ești infirm. Mereu le zici altora să-ți aducă lucruri.
Dacă află că pot să merg, îmi iau Pontiacul.
Bărbatul nu-i bărbat fără mașină.
- Tu ai mașină? - Nu.
Atunci încă nu ești bărbat.
Nici pe aproape, nu, dle Laș?
Nu-s laș, Willie,
și nici nebun.
Vrei să te duc în Mississippi cu ce bani iau de-aici?
Am pus deoparte niște bani.
- O să mă-nveți cântecul? - Sigur că da.
În statul Mississippi.
Trebuie să prind trenul.
Du-te înapoi la internatul tău, să te dădăcească ăia ca lumea!
Și nu uita s-o suni pe mămica...
Las-o în pace pe maică-mea, Willie!
Cântecul ăla compus de Robert e bun de tot.
Ai putea să fii primul care-l înregistrează.
Bine, uite cum facem:
să fii gata mâine dimineață, la 05:00.
O să mergem în Mississippi, bine?
- Vorbești serios? - Ți-am zis doar. Să fii gata.
Mă-ntorc în câteva minute.
Contorul merge, puștiule!
Pe mine mă cauți?
- Ce te-ai înțolit așa? - Fiindcă sunt bluesman!
Liniște. Haide.
Să mergem.
- Alo! - Rahat!
Haide.
Unde dracu’ credeți că vă duceți?
Fir-ar al dracu’!
Haide.
- Willie! - Treceți ’napoi!
Treceți înapoi! Deschideți ușa!
Haide.
Urcă.
Haide.
Willie, am calculat aseară.
Am bani doar cât s-ajungem în Memphis.
Acolo schimbăm autobuzul.
Trebuie să pui bani, s-ajungem în Mississippi. Ai teancul la tine?
De 15 ani îi țin la centură, chiar lângă sculă.
- Normal că-i am! - Dă-i încoace.
Nu scoți ditamai cașcavalul în New York!
O să plătesc biletele și restul în Memphis.
Bine?
Bine. Mă duc să iau bilete.
- Jumate-s ai mei! - Bine, ia-i.
Am călătorit din când în când cu Robert între 1932 și 1938.
Ultima oară l-am văzut cu câteva luni înainte să moară.
Voiam să merg la Chicago, dar el voia înapoi în Mississippi.
Voia să-nvețe blues adevărat și să-și facă un nume.
- Așa că s-a dus... - Știu, am citit, Willie.
S-a dus la răscruce. Acolo a făcut târgul cu diavolul.
- Ai citit asta? - Sunt multe cărți despre folclor.
Nu mă lua pe mine cu folclorul. S-a întâmplat.
Acolo și-a făcut Robert târgul
și după ce mi-a povestit, acolo l-am făcut și eu pe-al meu.
Ți-au zis la școală ce s-a întâmplat cu Robert?
Unele cărți zic că a fost împușcat, altele, că a fost otrăvit,
una, otrăvit și-apoi înjunghiat...
- Nu cred că știe nimeni de fapt. - Uite că eu știu.
Înseamnă un singur lucru: e mort.
Da, Willie. Și-ai făcut și tu târgul la răscruce...
Da, am făcut un târg.
Mi-am avut și eu momentele de glorie,
dar ce s-a ales de mine?
Închisoare, azil de bătrâni sub cheie...
Chiar ai împușcat pe cineva, nu?
Știu că de asta te-au băgat la închisoare, dar chiar ai făcut-o?
Ba bine că nu!
Snooks Jordan...
Chitarist...
El se ocupa de afaceri.
Am aflat că-și lua mai mult decât partea lui.
Îmi zicea că atât ne plăteau.
L-am pocnit drept în față în timp ce conducea.
A tras pe dreapta, a spart o halbă pe șosea și m-a atacat cu un ciob.
L-am împușcat în gât.
Și nu te-au eliberat condiționat.
Nu, n-am avut pe nimeni care să mă ajute
și niciun loc în care să mă duc.
Aveam doar copoi pe urmele mele.
Și încă o să mai ai, Willie Brown.
Am ajuns în sud.
Cum e să fii iar pe tărâmul bumbacului?
În Tennessee nu-i rău,
dar nu-i la fel de dulce ca acasă, în Mississippi.
Nu durează mult. Aici schimbăm autobuzele, îți amintești?
Normal că-mi amintesc. Ce, crezi că m-am ramolit de tot?
Dă-mi banii, că iau eu biletele.
- Credeam că plătești tu cursa. - Știi c-am plătit eu până aici.
- De restul te ocupi tu. - De restul mă ocup eu?
Dă-mi banii, să luăm bilete.
- O să fie o problemă. - Cum așa?
Am cumva față de Rockefeller? N-am eu atâția bani.
Gata cu gluma. Nu-i vreme. Dă-mi banii, ca să putem pleca.
Hai, Willie, dă-mi teancul de bani.
Altfel n-ajungem nicăieri.
Mulțumesc.
Numără-i, că nu știu exact câți am.
Ce dracu-i cu foile astea de ziar? Ai numai 40 $.
Cam așa ceva.
- Care-i faza? - 40 de dolari nu-s de ici, de colo!
Dar nici n-ajungem în Mississippi cu atâta, știi asta.
Așteaptă aici, să văd în ce rahat m-ai băgat și-acum.
- Scuzați-mă, dle! - Da?
Ce distanță e până-n Yazoo City, Mississippi?
Până-n Yazoo City? Vreo 320 km.
Am 40 de dolari și suntem doi oameni.
- Cât de departe ajungem? - Doi?
Nu mergeți nici o treime din drum.
Mă gândeam eu. Mulțumesc.
Bravo, Willie! Yazoo City e la peste 320 km.
Ce facem cu 40 de dolari?
Sun-o pe mămica. Are cărți de credit.
Ți-am zis s-o lași în pace. N-o sun, și nici pe tata, în Chicago.
- Ce caută-n Chicago? - Au divorțat.
- Nu-i treaba ta. - S-au căsătorit, așa le trebuie.
Nu-i sun pe niciunul, pricepi? Avem 40 $. O rezolvăm pe loc.
Orgolios mai ești!
În situația asta, nu-i decât un lucru de făcut.
- Care? - Vagabondăm.
- Vagabondăm? - Da, am făcut asta 70 de ani.
Robert Johnson a făcut-o toată viața.
N-are rost să mă opresc acum.
Bun venit în „Bluesville”, flăcău.
Am coborât.
Ce-i cu tine, Fulgerosule? Ce-i cu mutra asta pleoștită?
Nimic, îmi place să merg în spate, cu puii.
M-am simțit de minune.
Ar fi și cazul. Ești în Mississippi, leagănul bluesului,
- ...pe autostrada 61. - Minunat!
Dacă mergi încolo pe drumul ăsta,
ajungi taman acolo unde a-nceput toată povestea.
Înțeleg de ce nu te bucuri.
E ceva adevărat, nu-i o carte...
- Ce faci? - Îmi schimb cravata.
Și mi-ar prinde bine ceva ajutor.
Ar trebui să te strangulez.
Încearcă numai și dau cu tine de pământ.
Asta-i o cravată îngustă, purtată de bluesmeni în Mississippi.
Alelalte-s cravate pentru orășeni.
Mersi, Fulgerosule.
Pune mâna și oprește încă o mașină.
Avem mult de mers până-n Fulton’s Point.
Încă vreo 60 km și-ajungem în Greenville.
Minunat. Mereu mi-am dorit să fiu în Greenville, Mississippi.
Habar n-ai de nimic.
Mulți bluesmeni buni se trag de pe-aici.
Și multe fuste arătoase...
Greenville e vestit pentru păsărele.
Ia uite la trenul ăla.
Nu cânți tu în veci cântecul pierdut, dacă nu poți s-o zici ca trenul.
La cum cânți, o să-ți ia zece ani.
Poate trebuie să fac ce-ai făcut tu,
să merg la răscruce și să fac un târg cu diavolul.
- Asta o să rezolve toată... - Nu cumva să mai zici asta vreodată!
Ia zi, ce-aștepți?
Ce-aștepți, aragaz cu patru ochi?
Willie, ce s-a întâmplat?
Willie, te simți bine?
Normal că mă simt bine.
Ia și bea-ți berea, trebuie să plecăm.
Poate vreau să mai stau un pic, bine?
E un telefon public afară.
Sun-o pe maică-ta. Cred că te caută deja.
E în Europa, Willie.
N-o să observe nimeni că-s plecat, nu că ar fi treaba ta.
Ești cam țâfnos.
Nici n-am motive, nu?
Am venit să-nvăț cântecul pierdut,
nu să fiu plesnit de-un bătrân
sau să aflu că trebuie s-ajung un vagabond...
Îmi pare rău că ai ajuns s-o duci așa de rău, Eugene,
dar am și eu treburile mele pe-aici
- ...și n-o să mă tragi tu înapoi. - Ce treburi?
Treburi personale.
La atitudinea ta, nu știu de ce ți-aș zice.
Ce dracu’ are atitudinea mea? Am o atitudine minunată.
Ai impresia că știi cum merg toate pe lume, nu?
Cum o să-nveți vreodată ceva nou, dacă deja le știi pe toate?
Ia uite la chitara asta, la care tot zdrăngănești.
Fac rămășag c-ai luat-o dintr-un magazin
numai fiindcă ți-ai zis că-i tare.
Află că te-ai păcălit.
Muddy Waters a inventat bluesul cu chitară electrică.
Se vede că ești un tânăr cu talent la muzică.
Și chipeș pe deasupra. Știi ce vorbești.
Am aici ceva pentru tine.
Ăsta-i un amplificator.
Agață-l de curea, bagă mufa asta acolo, și ai amplificare.
- Pot să merg cu el după mine? - Sigur!
- O să fii un concert ambulant. - Ia să încerc.
- E pornit? - Da, dă-i drumul.
- Meserie! - E mișto instalația.
E electrică și portabilă. Chiar că o să fiu un concert ambulant.
Recunosc că nu-ți lipsește încrederea.
O să tăiem un pic din tubul ăsta,
să-ți facem degetar. Dacă vrei să cânți blues din deltă,
îți trebuie degetar.
Dacă faceți rost de 400 de dolari, puteți lua toată instalația.
E-un ceas pe cinste. Fă-te încoace, să facem o afacere.
- Uite care-i treaba... - Ia să vedem.
Ceasul ăsta face peste 1.100 de dolari.
Maică-sa i l-a luat, pricepi ce-ți spun?
- De când... - Uite ce pălărie.
Îmi mai trebuie numai o cravată îngustă, de Mississippi.
Îți mai trebuie ție mai mult de-atâta.
Hai, Willie.
Mișcă ’napoi afară, fraiere. Cară-te de-aici.
Deci așa vrei să ne purtăm? Bun...
Hai, fătucă, n-o să fii tu prima femeie care mă taie
și ascultă la mine, nici prima pe care o zvânt în bătaie.
Asta vrei? O faci pe pielea ta. Hai, mai înaintează.
Haide.
Dă-i drumu’! Mai stai mult așa sau mă crestezi?
- Sari! - Rahat!
Ar trebui să-ți fie rușine.
Să scoți cuțitul la un bătrân pe jumate orb
și după aia să-l alungi înapoi în ploaie...
Pe vremea mea, vagabonzii se respectau între ei.
- Cum îți zice? - Frances.
Mie-mi zice Fulton Chiorul,
zis și Willie Brown,
- ...zis și... - Și el?
Fulgerosul Martone, zis și Eugene.
Fulgerosul și Chiorul...
Și ce dracu’ sunteți?
- Suntem amândoi bluesmeni. - De fapt, eu sunt bluesman.
El e din Long Island.
Noi vagabondăm. Tu?
Fac autostopul din Philadelphia la Los Angeles.
Am o ofertă de dansatoare acolo.
Nu-i de mers pe drumul ăsta pentru o dulceață ca tine.
Află asta de la cel mai mare vagabond care-a trăit vreodată.
Câți ani ai? Mai puțin de 16?
Ai dreptate, Willie. Sigur e minoră.
Da? Nici tu n-ai cine știe ce semne de pubertate, scumpelule.
Eu am 17 ani. Tu câți ai?
Tot 17.
- Nu cumva ești pe fugă? - Ba da.
A patra oară. Le-am făcut o surpriză, plecând spre sud.
Și noi am avut ceva surprize de când m-a ajutat să evadez.
L-ai scos din închisoare?
Nu.
Era un fel de azil de bătrâni.
Un azil de bătrâni? Cum să nu!
Mă scuzați, mă duc să-mi trag pantalonii pe mine.
- Fă-ți bagajul. - Poftim?
- Fă-ți bagajul. - De ce?
Fă-ți bagajul.
Strânge-ți lucrurile.
- Încotro mergeți? - Spre sud,
- ...către Yazoo City și Vicksburg. - Pa autostrada 61?
Ba bine că nu! Ăla-i drumul spre casă.
- Ce faci? - Ai răbdare, îți spun mai încolo.
Plouă.
Eu am mai mult de mers. Mă duc în Jackson. Pe altădată.
Sper s-ajungi cu bine în Los Angeles. Și repede...
- Hai, că nu putem s-o pierdem. - Ce tot zici? E o belea.
Cu picioare ca alea,
oprește mai multe mașini decât oprești tu cu degetul. Haide!
Mă poți duce cât de mult spre sud?
- Sigur. - Grozav!
Rahat!
Tipul ne duce până-n următorul oraș. De acolo, ne despărțim.
Nicio problemă, oricum nu vrem să ne-ncetinești.
Ce dracu’ faceți aici?
Încercați să-mi furați clienții? Cu tine vorbesc, flăcău!
- Liniștește-te, că plecăm. - Poți să fii sigur că plecați.
Și zi-i boșorogului ăluia de negrotei să se care de pe proprietatea mea.
Mai dă-ne pace. N-ai dreptul să ne vorbești așa.
De unde ești, flăcău?
Din New York.
Uite ce-i, dle New York:
o să mă duc în birou la mine, o să-mi iau revolverul, o să vin cu el aici
și după aia noi doi o să putem discuta cine are dreptul.
Haide, să mergem.
Și să nu vă-ntoarceți.
Gata, oameni buni, e rândul lui Lloyd să facă cinste. Draga mea...
Louise, unde naiba ai fost în ultima vreme?
Te-am căutat peste tot, toată săptămâna.
Nu știam că încă se mai întâmplă din astea.
Acu’ începi să-nveți dedesubtul bluesului.
Nu face ce mi se pare mie că face, nu?
Fir-ar al dracu’!
Are doar 17 ani. Dacă-i face ceva nenorocitul ăla?
- Nu-mi vine să cred că face asta. - E-un drum periculos, Fulgerosule.
În statul ăsta, la 17 ani nu ești minor.
Să zicem că-i o ofertă de început.
Adică din partea casei. În schimb,
ca să-ți arăt ce tip de treabă sunt,
o să te las să produci în camera asta toată noaptea.
Nu mi s-a părut că s-a dus împotriva voinței ei.
Mi s-a părut că avea impresia că știe ce face.
Îmi vin fete din Jackson
și lucrează aici în weekend.
Am o afacere foarte pașnică.
Nu intră nimeni în bucluc.
De fapt, o fată așa tânără
și drăguță ca tine...
Fac rămășag că te-ar plăcea lumea de pe-aici.
Cred că ne-am înțeles, nu?
Mi-a plăcut dintotdeauna să fac duș cu o fată tânără și sănătoasă.
Dă tu drumul la duș, bine? Îmi place fierbinte.
- Vrei fierbinte? - Da.
Fierbinte o să ai.
O să iasă cu aburi, drăguță.
Să-ți dai jos hainele alea, auzi?
- Ce cauți aici? - Te-ai țicnit?
Hai să te scot de-aici. Haide!
Frances, mișcă-ți fundu-ncoa sau încep să fac urât.
Bine, intru imediat!
Grăbește-te, drăguță. Henry te-așteaptă.
- Rahat! - Ce e?
- Ce-i? - Frances!
Când iese, îi stingi felinarele,
îi luăm portofelul și-o ștergem.
- Te-ai țicnit? - Ai vrut să mă salvezi, nu?
Când iese, lasă-l lat.
Doamne, îți aduce prea multe probleme pentru cât face.
Vezi că iese.
Fir-ar să fie!
Cum de încă ești îmbrăcată?
Ce dracu’ faci, putoare?
Pe el, Eugene! Pocnește-l pe nenorocit!
Pocnește-l! Dă-te dracu’ de pe el!
Las-o moartă, jupâne, sau îți spoiesc pereții pe gratis.
- Stai așa, nu trage. - Ești cam dezbrăcat, Lloyd.
Are dreptate. Mai bine-ți pui haina.
De ce nu renunțăm cu toții,
pentru că...
Lucrurile încep să...
Să scape din mână.
Ia un loc acolo, pe pat, jupâne.
De unde-ai luat arma?
De unde-ai luat tu chitara, de la casa de amanet.
Un bluesman nu bate niciodată drumurile fără un pistol.
Probabil are portofelul și cheile în pantaloni, în baie.
Ai auzit ce-a zis dra, Fulgerosule.
- Îi furăm și mașina? - Exact.
- Adu portofelul și cheile. - Hai doar să plecăm.
Te așteptai să fie ușor aici?
O să iei singur o hotărâre sau o s-o suni pe mămica?
Mișcă!
Ce porcărie!
Auzi, Lloyd?
O să-ți împrumutăm mașina pentru vreo 24 de ore, bine?
Dacă mă urmărește poliția,
o să fiu nevoită să le spun o poveste cu violul unei minore. Am doar 15 ani.
Da, o să-ți dau pe goarnă piața de carne vie.
N-ar fi prea bine pentru afacere, nu, dle Proprietar-de-Motel?
După cum a zis și domnița, 24 de ore.
O să-ți găsești mașina așa cum era în parcarea
autogării din Jacksonville, Florida.
- Willie te-a învățat să cânți la ea? - Nu, învăț de la șase ani.
De la șase ani?
Cam târziu, nu?
Alor mei le-a luat câțiva ani să se hotărască la ce să cânt.
Cred că tata prefera acordeonul.
Glumeam, Eugene. Cine dracu’ cântă la chitară la șase ani?
- La vârsta aia colorezi. - Serios?
Willie, zi-i lui Frances la ce vârstă ai început cu muzicuța.
Am început la trei ani.
Am făcut primul dolar din muzică împreună cu dl Son House la...
Cred că-i un polițist în spate.
Glumești? E un tip într-un Chrysler vechi.
N-ai auzit de mașini civile?
Am învățat că atunci când fugi, nu te oprești până la destinație.
Tâmpenii! Mergem într-un Cadillac furat
și i-am furat banii proprietarului!
Avem un evadat de 80 de ani în spate și o fugară din Philadelphia în față.
- Cred că ne forțăm norocul. - Oprește acolo.
- Poftim? - M-ai auzit. Chiar acolo.
E ciudat, mi-am zis că o să-mi fie dor de New York,
dar nu mi-e.
Mie mi-e dor de mama și de frățiorul meu, care-i grozav.
Dar de Hank nu mi-e dor. E tatăl meu vitreg.
Îți face zile negre, țipând și alde astea?
Nu, abia dacă-mi spune două vorbe.
Nu vreau s-aud de acte, permise, și alte rahaturi din astea.
Pricepi ce-ți spun?
Cadillacul ăsta pe care-l aveți arată tare bine, dle.
Așa mai vii de-acasă!
Și mama ta de ce nu-l dă afară?
Nu mă crede.
Știe că nu-mi place de el și crede că inventez asta,
ca să plece de la noi.
Așa că Hank se tot dă la mine și eu tot fug.
- Chiar ai o ofertă de dansatoare? - Da.
Oferă o sută de dolari pe noapte.
- O sută de dolari pe noapte? - Da.
Pare că o să ai de dansat, nu glumă.
Cei ca Son House, Charlie Patton și Robert Johnson
au fost cei mai buni chitariști cu degetarul. Au influențat rock-and-rollul.
Hai, Willie, să mergem în hambarul ăsta, să te odihnești, bine?
Nu-ți face tu griji, Fulgerosule, că nu mor eu la noapte.
Willie a fost printre ultimii care-au cântat cu Robert Johnson.
Ia stai. Crezi că o să te învețe
cântecul ăsta pierdut de care tot zici și că o să ajungi celebru?
Da, o să învăț piesa,
până la ultima notă și mai adaug puțin de la mine.
O s-o fac deosebită. Așa o să intru pe scena bluesului.
Nu-mi face plăcere să-ți spun asta, dar mie mi se pare un plan de rahat.
Și mie.
- Te simți bine, Willie? - Lasă-mă. Sunt obosit.
Dacă ai nevoie de ceva, să-mi spui.
Ți-am zis să mă lași. Sunt obosit.
Ce are Willie?
Nu știu. Arată foarte obosit. Are aproape 80 de ani.
Călătoria asta cred că-l istovește.
Doamne, dacă i se-ntâmplă ceva...
Crezi că ar trebui să-l ducem la un doctor?
Nu pot. O să afle cine-i și-l trimit să moară în Harlem.
N-o să las să se-ntâmple asta. I-am promis că-l duc acasă la el.
Chiar crezi că are așa ceva, Eugene?
Ce dracu’ vrei să zici cu asta?
De unde știm că-i celebrul cântăreț de blues?
- Ai vreo dovadă? - Da, mi-a zis el.
- Am încredere în el. - Eugene,
și eu încep să țin la el. E o pacoste, dar e de treabă.
Dar recunosc escrocii și cred că a inventat
toată povestea să convingă un puști credul și să scape de aziluri și spitale.
- Spui tâmpenii. - Serios?
Ce-o să faci dacă dă colțul aici?
- S-ar putea întâmpla. - E Willie Brown,
primul maestru recunoscut al muzicuței în muzica blues.
Omul e o legendă, pricepi? Tu ești doar o fugară cu gura mare.
Mai scutește-mă, bine? Migrează în altă parte.
Fa-mi un serviciu și lasă-ne în pace.
Nu-ți face griji, dimineață o să plec.
N-am vrut să te jignesc, dar toate astea mă fac cam arțăgos.
Îmi pare rău.
Chiar mi-ar plăcea să mai stai cu noi. Nu vreau să pleci.
Nu-i vorba că nu-mi place de tine. Chiar îmi place.
A fost plăcut.
- Serios? - Da.
Uite-un vagabond chiar aici. Ține pușca spre el.
- Adu-l încoace. - Ce faceți? Ce se petrece?
Ești bine, Willie? Ce...
Se pare că avem doi porumbei sus.
- Rahat! - Nu făceam nimic, dle polițist.
Sunt un om bolnav. Copiii ăștia au grijă de mine.
Închide-i gura, Chester.
Ia te uită ce-avem aici!
Ca să vezi!
Regret să vă informez
că o să vă las pe mâna șerifului Tilford.
Vreme instabilă...
Ce crezi c-o să facă șeriful cu noi, Willie?
Nu știu.
Pe vremea mea, ne băgau într-o mașină ca asta,
ne duceau hăt în câmp și...
Minunat.
Uitați.
Cum de n-au găsit pistolul?
Ține-ți gura cu pistolul ăla, auzi?
- Nu pot să mă audă. - Chiar și-așa, ține-ți gura.
Ia te uită!
Dormeați în hambarul lui Nate Edward, nu?
Și vă țineați de prostioare la mansardă...
N-aveți acte.
Chitară electrică...
Nu prea ne plac vagabonzii pe-aici.
Haideți, afară.
O.Z., desfă-le cătușele.
Nu veniți în districtul meu și intrați ilegal în hambarul unui om cinstit...
Dar m-ați prins într-o dimineață în care-s bine dispus.
După ce treceți podul ăla, ajungeți în districtul șerifului Larry Fowler
și sunteți problema lui, nu a mea.
Luați-vă lucrurile personale și dați-i drumul.
Nu-mi plac vagabonzii.
Și nici intrușii.
- Și banii noștri? - Ce bani?
Ajutorul dv mi-a luat toți banii din geantă.
O.Z. nu mi-a zis nimic despre asta.
- Faceți pași. - Nu-i corect.
- Haide. - Nu! Ne-ați furat banii!
Nu-i corect, ce dracu’!
- Serios? - Da.
Să-ți spun eu ce pot să fac.
Pot să te bag la închisoarea pentru femei
și poți să stai acolo în timp ce ne acționezi în judecată.
O să se poarte foarte frumos cu tine acolo.
- Poți să fii sigură. - Haide, să mergem.
Par să se fi schimbat lucrurile în districtul ăsta.
Și totuși par să fie la fel, nu?
O să ne vedem de drum, șefule.
N-are rost să facem tămbălău.
Două camere, 25 de dolari pe noapte.
Taman cât avem în fondul pentru urgențe.
- Călătoriți împreună? - Da.
O să plecăm dimineață.
Recunoști locul ăsta?
- E pe-aici răscrucea asta veche? - Nu, n-am văzut-o.
Uită-te bine. Trebuie să fie pe undeva pe-aici!
În zonă nu-i decât orașul Weevil,
care-i la trei kilometri mai încolo!
Weevil...Știu orașul ăla vechi.
Și nu știu nimic de vreo răscruce.
- Știți unde e Fulton’s Point? - Știu eu unde-i. Haideți.
Să urcăm în camerele noastre.
Îți spun eu, e ușor.
Da, e localul lui Sonny Crupp.
Arată cam la fel cum era și-acu’ 40 de ani.
Luau 50 de cenți pentru un pahar cu whisky.
Era jaf la drumul mare.
- Ți-l amintești? - Ca și cum l-aș fi văzut ieri.
- Pare un loc bun să facem niște bani. - Cum anume?
Necopt ca de obicei, flăcăul...
Sper că n-ai fost prea necopt în fân.
Dacă vrei să cânți blues, trebuie să folosești scula.
A fost o adevărată fiară. Nu-ți face griji pentru el.
- Îi funcționează toate cele. - Ia te uită! Ești bărbat, nu?
Ia ăsta, intră acolo și fă-i praf.
Intră acolo, trage ceva pe gât și cântă câteva piese.
Probabil băieții sunt duri, așa că ține ăla la-ndemână.
Ce-ai de zis, Long Island?
Ar trebui să mă internez la nebuni, fiindcă fac ce spui tu.
- Vai de mine! - Ce s-a întâmplat cu Willie Brown,
cel mai mare vagabond, marele cântăreț la muzicuță?
- N-ar putea el să facă bani acolo? - Normal. Am făcut-o de multe ori.
Eu încep să cred că prietenul lui Robert Johnson, Willie Brown, nu-i prin zonă,
iar dacă e, e probabil într-un mormânt anonim.
Vrei să zici că nu crezi ce ți-am spus?
Exact, Willie, cred că spui bazaconii. Știi ceva?
Când întrebi de Fulton’s Point, nu știe nimeni locul ăsta nenorocit.
Încep să cred că ești un escroc care m-a folosit
numai ca să fugă dintr-un azil.
Unde te duci?
Sunteți copii deștepți foc. N-aveți nevoie de mine.
Eu îmi văd de treaba mea de partea asta a drumului
și voi, albii, vă vedeți de a voastră de partea aia.
Așa se fac lucrurile în Mississippi.
Bravo, amice!
Cu ce vă servim în seara asta?
Nu știu. Cred că whisky...
Pari cam tânăr. Ai vreun act?
Nu, dle, nu am la mine.
Ei, socot că n-are nimic, dacă iei un gât.
Unde te duci, scumpete?
Ești tare drăguță. Nu ești de pe-aici, așa-i?
Nu, abia am ajuns în oraș.
N-avem nimic împotriva nou-veniților.
- Vrei să dansezi? - Da.
- Haide atunci. - Bine.
Face un dolar, amice.
Ce ziceți să cânt niște cântece la chitară pentru băutură?
Îți dau voie să bei paharul ăsta, apoi te cari de-aici.
Mulțumesc.
S-a ridicat iute și-a dat să iasă pe fereastră, strigând:
„Fir-ar al dracu’! Vine Chiorul!”
Mi-am scos revolverul și i-am zis:
„Nu-s așa chior de să nu-ți văd curu’ gol ieșind pe fereastra mea”.
L-am împușcat în bucă.
Așa am ajuns să fac cântecul ăla.
Ar trebui să cred că ești Willie Brown și Fulton Chiorul?
Nu-i nevoie să crezi nimic.
Dacă vrei să treci la fapte, iacătă-mă-s!
Poate mai încolo, scumpule.
Faceți-mi loc.
Mai dă-mi o bere și o vodcă cu gheață pentru o domnișoară drăguță.
Am impresia că s-ar cere un dans.
- Zi unde-i! - Ce anume?
- Portofelul meu. - Ce vrei să spui?
Dă-l încoace, hoțomană mică.
- Zici că ți-am furat portofelul? - Exact.
- Percheziționează-mă. - Cred că asta o să și fac!
I-ați mâinile de pe ea.
- E prietena ta? - Da, e cu mine.
Mi-a șutit portofelul și nu vrea să-l dea înapoi.
- A zis că nu l-a luat. L-ai luat? - Nu i-am luat portofelul.
Și-ar trebui să-și țină gura, sau prietenul meu își scoate pistolul.
- Un pistol? - Da.
- Ai un pistol? - Da.
- Ia să-l văd. - Hai, arată-i-l.
Hai odată!
- Vine-aici cu un pistol... - Nu vreau necazuri.
Nu-i pistolul meu.
- Dle, nu vreau necazuri. - Dă pistolul încoace.
- Să nu îndrăznești. - Vii odată?
- Bine! - Nu vreau pistolul. Vreau să plec de-aici.
Ia stai nițel!
Poți să pleci.
- Vreau numai să-ți dau ceva! - Jos!
Harley, nenorocitule!
Liniștiți-vă dracu’ un pic!
Nu se mai bate nimeni. Harley, Alvin, liniștiți-vă.
I-ai luat portofelul, domnișoară? Dacă i l-ai luat, dă-i-l înapoi.
Harley e tont, dar nu merită să i se fure portofelul pentru asta.
Are familie și au nevoie de bani.
Amândoi mai aveți multe de-nvățat. Ștergeți-o de-aici.
Toată lumea ’napoi la băută!
Ce cauți aici, drăguțule?
Ești pe partea greșită a drumului, nu crezi?
Probabil vreți la Crupp. E vizavi.
Nu, am fost deja acolo.
Căutăm un prieten, atâta tot.
Îl vezi pe flăcăul ăsta, Ladell?
Intri în cârciumă cu chitara, gătit ca să cânți?
Într-o cârciumă de negri?
Mă mir că mai poți să mergi, flăcău. Ai niște boașe uite-atâta.
Să-i luăm chitara.
Da, oameni buni! A sosit Fulgerosul!
Dacă sunteți amabili și le dați voie să se apropie de scenă,
o să zguduim bomba asta din temelii.
Zic dați-i voie pe scenă!
Lăsați-l să se apropie! Flăcăul a venit de departe,
ca să vă arate ce bine poate el să cânte.
Vreți s-auziți muzică, oameni buni?
Urcă-ncoace!
Ce mai face Fulgerosul?
Ce te-a apucat? Ți-am zis să nu intri aici.
Dincolo m-am ars și-am rămas și fără pistol.
O să ne ardem și-aici, neghiobule, dacă n-o dregem.
E Willie Brown!
- Cel de cântă-i Willie Brown! - Serios?
Sigur! Îl vedeam tot timpul când eram mititică.
Cânta pentru toate casele mari. El e, ce mai!
- E un prieten de-al meu. - Prieten de-al tău?
Da.
Willie, prințul bluesului din deltă cântă într-o bombă
în care nu mișcă nimic de 40 de ani și-o aduce la viață!
Și cine era în locul lui Robert Johnson?
- Un puțoi din Long Island. - Hai, că știi c-am fost tare.
Proprietarul i-a dat lui Willie 300 $ și i-a zis:
„Flăcăul știe să cânte”.
Ăștia de-aici știu ce vorbesc.
- Ați fost grozavi. - „Ați”? „Am” fost.
Nu te scoate de la socoteală.
Se pare că Weevil e lângă Vicksburg,
care-i la vreo 50 km de districtul Yazoo.
- Aproape ați ajuns. - Willie zice că-i cea mai frumoasă zonă.
Ar trebui să stăm cu Willie,
să ne stabilim în Fulton’s Point până mă-nvață cântecul pierdut.
Apoi facem un turneu cu o dubiță: Chiorul, Fulgerosul și bluesul pierdut...
- Așa o să fie! - Da, sună grozav.
- Eu ce fac, conduc dubița? - Putem să ne luăm Chevrolet Blazer!
Doamnelor și domnilor, prințul bluesului din deltă, Willie Brown!
Ți-a prăjit lumina scenei creierul? De asta ți-oi fi uitat pălăria.
Am cântat în prima mea crâșmă. Acuma-s bluesman.
Bluesman pe dracu’! A cântat un singur bluesman în seara asta: eu.
Unde-ai învățat să gâdili așa chitara? La școala de muzică?
Am cântat cum am învățat la școala de pe drum și-am fost tare.
- Oamenii au simțit-o, mai lasă-mă. - Au simțit whisky-ul, cum îl simt eu acu’.
Și tocmai o să mai simt puțin.
Mai slăbește-l, Willie, a cântat grozav.
- Ai o problemă cu asta? - Trebuie să-nvețe ceva pe drum.
Nu poate să-nvețe nimic, dacă crede că-i un mare...
Nu-ți pasă deloc, nu?
Nici măcar nu poți să-mi spui că a fost bine
sau să mă feliciți.
Știi ce vrei tu, Fulgerosule? Vrei să-ți spun
că ești la fel de bun ca Robert Johnson, dar nu ești.
Dacă ți-ai ține mâinile pe coarde la fel de mult
cât le ții pe fundul fetei ăsteia, ai putea s-ajungi undeva.
Mă scuzați, mă duc în camera mea, ca să vă las singuri, porumbeilor.
E un moșneag meschin!
HOTELUL HODDINGS
Să-ți fie rușine, Willie Brown,
că te-ai întors tocmai până acasă, ca și cum ai avea o șansă.
N-ai nicio șansă, Chiorule. Ți-ai vândut sufletul.
Ești damnat, fără nicio scăpare.
Te urmăresc fiarele iadului, flăcău. Te urmăresc fiarele iadului!
Ia zi...
De ce te furișezi?
- Plec. - Unde?
La Los Angeles. La fel ca tine și Eugene, trebuie să ajung undeva.
- Și băiatul? - Pe drum nu-ți iei rămas bun.
Nu așa merge treaba.
Să-l îmbrățișezi pe Fulgeros din partea mea, bine?
Zi-i că o să-mi fie dor de el.
Ai dreptate. Pe drum nu-ți iei rămas bun.
Ne mai vedem.
- Ce-i asta? - O sută o să te-ajute o vreme.
Așa n-o să ai probleme și-o să ajungi cu bine la Los Angeles.
Nu mai vreau să ai de a face și cu alți proprietari de moteluri, auzi?
Ești ceva de speriat.
Du-te. Ai grijă de tine.
O să-mi fie dor de tine, Willie.
Willie, unde-i Frances?
S-a dus după micul dejun?
Willie, unde-i Frances?
Unde-a plecat?
Știu că nu trebuie să mă autocompătimesc
și că tu ai trecut prin lucruri
de un milion de ori mai grele decât viața pe care am dus-o eu,
dar o să-mi fie dor de ea.
O să-mi fie tare dor de ea.
Un om foarte înțelept a zis:
„Bluesul nu-i altceva decât amărăciunea unui bărbat
care se gândește la femeia cu care era odată”.
O să mă-nveți cântecul.
Nu-i niciun cântec.
Îmi pare rău, Eugene, te-am mințit.
Voiam tare mult să ies de-acolo.
Robert ne-a dat 29 de cântece.
A fost destul.
Din câte știu, n-a fost niciodată un al treizecilea.
Trebuie să ți-l compui singur.
Asta ți-ar fi zis Robert.
Multe orașe,
multe cântece,
multe femei...
Vremuri bune, vremuri rele...
Singurul lucru pe care vreau să-l zică alții despre mine e:
„Știa să cânte, nu glumă.
Era bun”.
De ce ne oprim aici? De ce nu mergem la Fulton’s Point? Cred că-i aproape.
Trebuie să rezolv ceva, Fulgerosule.
- Altfel, nu pot să mă-ntorc acasă. - Ce tot spui?
Ce trebuie să rezolvi?
Da, ăsta-i.
Cel mai focos lupanar din statul Mississippi...
E încă o lecție, Willie?
Cască urechile și-o să afli.
Sunt vechi prietene de-ale mele.
Mai stă aici o femeie pe nume Lily La Fontaine?
Lily a murit de mult.
Ești rudă cu ea?
A fost bunică-mea.
Ești vreun prieten de-al ei?
Da.
Cântam aici când era Lily șefa.
Unde-s toate fetele?
Acu’ e internat.
Se eliberează o cameră.
Ăla tot își udă salteaua, așa că zboară de-aici.
Lily tot zicea că mereu cântai și flirtai cu fetele
și că aveai întotdeauna vreo problemă cu legea.
Mă bucur că n-am fost uitat.
A fost acu’ tare mult timp.
Bunica vorbea mult despre tine.
Bunica ta a fost o femeie pe cinste.
Îmi amintesc că odată m-am bătut cu Slim Waterman pentru ea.
A fost o bătaie în toată regula, din aia în care ne-am fi scos ochii.
Serios? Și cine-a câștigat?
Nu știu. Ne-am luat-o amândoi pe cocoașă.
Dar a fost o femeie pe cinste.
Pe undeva pe-aici
e un loc tare deosebit.
O răscruce...
Știi despre ce vorbesc?
Trebuie să mă-ntorc la răscruce.
Îmi zici cum s-ajung acolo?
Holice!
Condu-i pe băieții ăștia pe strada Grange, dincolo de Dockery.
Aici e.
Aici s-a întâmplat toată treaba.
Uite ce trebuie să faci:
du-te acolo și-ncepe să cânți o piesă.
De ce?
Fiindcă trebuie să mă întâlnesc cu un individ
și dacă o cânți cum trebuie, o să apară.
Sigur, Willie...Cine-i tipul?
Nu mă-ntreba cine-i. Știi tu prea bine.
Nu te opri, ești la răscruce acum.
Aici contează.
Credeam că nu trebuie să merg la răscruce.
Am venit pentru mine, nu pentru tine.
Vreți să vă duc undeva?
Ia zi, ce-aștepți?
Hai, Willie, să mergem la Fulton’s Point.
- La ce oră vine? - La ce oră vine cine?
Nu face pe nebunu’ cu mine.
Vorbesc de Legba.
Legba? Unde-ai fost, șmechere?
Și-a schimbat numele în Scratch.
Nu vreau să-ți aud obrăzniciile. Am treabă cu el.
Ești un moșneag dat dracu’, nu-i așa?
- Lasă-l, scumpule, e nebun. - Sigur nu vreți să vă duc undeva?
Nu mergem cu alde tine, deșteptule.
Și nici cu târfa ta.
Cum vrei, moșule.
Pe mine mă cauți, Willie Brown?
A trecut multă vreme, nu, Willie?
Da, așa-i.
- Ce se-ntâmplă? - Da, tare multă vreme.
Aveai vreo 17 ani când ne-am văzut ultima oară.
Într-o noapte, la răscrucea asta veche, nu?
Cu ce pot să te ajut, Willie Brown?
Am venit să-ți spun că rupem târgul.
Nu se poate.
Potrivit hârtiei ăsteia, târgul încă-i valabil.
Poți s-o rupi și să-mi dai pace.
De ce-aș face așa ceva?
Tu te-ai lepădat de ce trebuia să faci.
N-am ajuns unde voiam. Nu m-am ales cu nimic!
Te-ai ales cu ce trebuia să te alegi, bluesmanule!
Nimic nu-i niciodată pe cât de bun am vrea să fie,
dar nu-i un motiv să rupi un târg.
Sigur...
- Dacă ai avea ceva să-mi oferi... - Am două sute de dolari.
Știi doar că nu mă interesează banii tăi.
Ce zici de-un duel?
M-am prins, vrei un fel de concurs.
Ești un flăcău isteț, nu?
Uite, flăcău isteț...
Un individ alb și mare din Memphis a făcut un târg cu mine acu’ câțiva ani.
Cântă tare bine la chitară. Îl cheamă Jack Butler.
Se duelează în fiecare sâmbătă seară.
Descurajează mulți flăcăi ambițioși.
- Dar Willie nu cântă la chitară. - A, da...
Am uitat.
Mare păcat.
Nu cred că Willie Brown mai are vreo speranță.
Decât poate dacă vrei să cânți tu pentru el.
- N-o face. - Da, e prietenul meu.
- Oricum nu cred în rahaturile astea. - Ți-am zis să n-o faci, Fulgerosule.
Dacă câștigi,
rup contractul cu Willie,
dar ce se-ntâmplă dacă câștigă Jack Butler?
Mă iei pe mine.
Pe tine deja te am.
- Atunci mă iei și pe mine. - Gura, auzi?
- Nu vreau să faci niciun târg. - Ușor.
Îi țin cacealmaua. După aia, mergem la Fulton’s Point.
- Unde și când? - Putem s-ajungem foarte repede.
Lui Jack Butler o să-i placă de tine.
Știi ce am aici?
Asta-i amuleta mea magică.
E un talisman voodoo din Louisiana,
magia câștigătorului.
Vezi tu, pe lume n-a mai rămas decât o ultimă magie adevărată.
Ia-o, Fulgerosule. Ia-o, du-te pe scenă și fă-ți treaba.
Îți dau toată magia pe care o am.
Cine urmează?
Cine urcă pe scenă? Cine-o să fie victima?
Ce zici să vii tu, lașule?
Ia te uită!
Cine te-a trimis aici?
Nu poți să vorbești?
Fac pariu că nu poți nici să cânți.
Ce-ai rămas așa, cu mutra asta toantă? Să mergem.
M-am săturat de viața asta la țară, din Mississippi.
La cât am stat în nord, am ajuns băiat de oraș.
Simt o chemare dinspre Chicago.
Îi aud pe BB King și pe Johnny Shines, zicând:
„Unde-i flăcăul venit de curând?”
Ești gata pentru Orașul Vânturilor?
De când mă știu. Să-i facem praf.
Bun. După ce-ți arăt Chicago-ul, ești pe cont propriu.
- Pricepi? - De ce nu pot să rămân cu tine?
După Chicago, putem să mergem la Los Angeles.
Nu așa-i vorba cântecului.
Trebuie să continui fără mine,
să duci muzica mai departe,
dincolo de starea în care-ai găsit-o,
fiindcă noi asta am făcut.
Ne-am înțeles?
Excelent!
- Știi ceva, Fulgerosule? - Ce?
M-am săturat de-atâta mers pe jos și cu autostopul.
Vreau să merg la Chicago cu clasă.
Vreau să zbor cu avionul.
Subtitrare tradusă de Valentin Alupoaie